Na tu hvězdu jsme čekali, abychom oslavili Vánoce. Vidíš?
A tamhle, trochu níž, je taková mlha.
To není mlha, ale miliony malých hvězdiček. Ukaž.
Tohle je první list.
Je jaro, brzy budou stromy obalené listím.
Podívej.
Na světlejší straně listu jsou drobounké žilky.
Zóna & Aerofilms uvádějí
V hlavní roli
DVOJÍ ŽIVOT VERONIKY
Dále hrají
Scénář
Kamera
Výprava
Hudba
Střih
Výroba
Produkce
Režie
Pěkně jsi zpívala, viď?
Ano.
- Měla by ses převléknout. - Pojď.
Ukaž.
Já se stydím.
Jak se ti to stalo?
Otec spolužačky mě přivřel do dveři auta.
Hned po maturitě.
Udělala jsem zkoušky z klavíru a ten den...
...jsem omdlela.
Tati!
Co to posloucháš?
To, co obvykle.
Probudila jsem se...
Řekni Antkovi, že jsem odjela. Bude smutný.
A ty?
Mrzí mě, že teta onemocněla. Ale jsem ráda, že zavolala.
- Chceš tam jet? - Ano.
- Mám ráda Krakov. - Požádalas ji, aby zavolala?
Ne.
Mám takový divný pocit.
Zdá se mi, že nejsem sama.
Sama?
Že nejsem na světě sama.
Vždyť nejsi.
Já nevím.
- Co vlastně chci, tati? - Nevím.
Asi hodně.
- Blonďák? - Ano.
Spala jsi s ním?
Ano.
Tak povídej.
Tuhle byl hrozný liják...
Stáli jsme v průchodu... Byla jsem úplně promoklá.
A chtěla jsem, přímo v tom průchodu...
- Kdo je to? - Advokát.
- Mám s ním jednání. - Jaké? - Právnické.
Divila ses, že žiju. Všichni z rodiny umřeli zdraví.
Moje matka a tvoje taky. Udělám závěť.
Teto!
Vstávej, Veroniko. Je tu pan advokát.
- Veronika? - Ano. To jsem já.
- Ty jsi tady? - Jsem.
- Tady v Krakově? - Ano. Už týden.
- Přijdeš za mnou? - To víš, že ano.
Přijď dneska ve dvě na zkoušku.
Na zkoušku?
No dobře, to by šlo. Ještě jednou.
Děkuji vám. Zítra na shledanou.
Musíte to hrát energičtěji.
- Pěkně zpíváte. - Já vím. Vy jste mě slyšela?
- Bylo to moc hezké. - Děkuju.
Ráda bych si vás poslechla. Máte...
...zvláštní hlas.
- Jak se cítíte? - Děkuji, dobře.
- Posaďte se. - Můžu stát.
Jen si sedněte.
S koncertním zpěvem zkušenosti nemáte,
absolvovala jste jen konzervatoř.
Navíc obor klavír.
Rozhodnutí nebylo jednomyslné,
ale ten konkurz jste vyhrála.
Blahopřeji.
Vypadáš pěkně, teto.
Opravdu.
Moc pěkně.
Kdybys celou noc mastila karty a pila vodku, nevypadala bys líp.
- Jak ti to dopadlo? - Dobře.
Až z toho mám strach.
Byl jsem zvědav, kdy si mě všimneš.
Jedeš za mnou dlouho?
Ano.
Teta říkala, že jsi volal.
Otec povídal, že se máš dobře.
Ano, dobře.
Chtěl jsem ti přivézt dárek pod stromeček.
Vánoce se blíží.
Nevolala jsem ti, protože...
Nevolala jsi.
Vlastně jsem ti přijel říct, že tě miluju.
Bydlím v hotelu Holiday Inn.
Kdybys mi chtěla něco říct, zavolej. Pokoj 287.
Antku! Odvez mě domů.
Zavolám ti.
Paní!
Já vám pomůžu.
Veroniko, oblékáš se?
Ano...
Je mrtvá.
- Naposled jsme se viděli... - U matury.
Už ne?
Ale ano.
Je ti něco? Jsi smutná?
Ne...
Ano. Nevím proč, ale cítila jsem takový smutek...
Kvůli někomu?
To nevím.
- Řeknu ti něco legračního. - Ne.
Jsi v pořádku?
- Mám ještě chvíli zůstat? - Ne.
Veroniko! Spletla jste si hodinu nebo den.
Nebo jsem to popletl já?
Ne.
Přišla jsem...
Chci vám říct, že toho nechám.
- Cože? - Přestanu s tím.
Proč?
Nevím.
Ale vím, že toho hned musím nechat.
Zahazujete svůj talent! Na to nemá nikdo právo!
Zasloužila byste být postavena před soud!
Nikdo nemá právo...
Veroniko...
To už vás neuvidím?
- Dobrý den, slečno. - Nazdar, Bernarde.
Promiňte, mám tu hodinu.
O tom nic nevím.
Tak promiňte.
Ty krásně voníš. Sluší ti to.
- Máš pěkné zvonečky. - Díky.
Vyspala ses dobře?
Jestli chceš, tak ti odnesu ty zvonky domů.
- Končíme dřív. - Proč?
- Ty to nevíš? Kvůli loutkám. - Cože?
Tu skladbu mám ráda.
Její autor byl objeven až teď, ale žil před 200 lety v Holandsku.
Připraveni?
Raz, dva...
Haló?
Kdo je to? Odpovězte, prosím.
- Já zavěsím. - Ne!
Tak zavěste první vy.
Už jsem spala.
Koupil jsem si frézku, podívej.
27 000 otáček za minutu.
Tati...
Jsem zamilovaná.
Opravdu zamilovaná.
Znám ho?
Ne.
Ani já ho neznám.
Tomu nerozumím. Vysvětlíš mi to?
Ano, až tomu porozumím.
Nedávno jsem měla podivný pocit...
Cítila jsem, že jsem sama.
Z ničeho nic.
- A přece se nic nezměnilo. - Někdo zmizel z tvého života.
Ano, to je ono.
Když maminka umřela...
Neměl jsi stejný pocit?
Ale tehdy se opravdu něco změnilo.
A pak, měl jsem tebe. Byla jsi ještě malá.
Měl jsem koho držet za ruku.
Ano...
Držel jsi mě za ruku.
Můj advokát pár jeho ženskejch obešel. Musí jich mít tucty!
Všechny odmítly.
Já to taky neudělám.
Přemýšlela jsem o tom, ale nemůžu.
Chápu.
- Je mi to líto. - Chápu.
Já bych to mohla udělat.
Ty?
Proč ne?
Šla bys k soudu
a řekla: ''Spala jsem s tím pánem loni i letos''?
Řekla bych to.
- Ale musím o něm něco vědět. - Jednou jsi ho viděla.
Ano.
Ale musím znát věci, které zná jen žena...
- Dobrý den. - Dobrý den.
- Odlož si. - Jsem zmrzlá. Nezdržím se.
Včera jsi říkala...
...že sis toho muže nevšimla.
Toho loutkáře?
- Ano. - Ty sis ho všimla?
Ano.
Pamatuješ si, jak se jmenoval?
Měl to napsané na autě. Křestní jméno začínalo na A.
Antoine, Alexandre... Už si nevzpomínám.
A pamatuješ si, o čem byla ta hra?
- O tanečnici... - Baleríně.
Žije v krabici. Chce tančit, ale zlomí si nohu.
- Tak se promění v motýla. - Ano, počkej!
Já to odněkud znám...
Už vím! Četla jsem to Natálii.
Ukradl ten námět. Počkej!
Nic neukradl, napsal to. Alexandre Fabbri.
Je tam i krásný příběh o tkaničce...
Promiň, že jsem tě do toho zatáhla.
Do čeho?
Do té mojí záležitosti.
Jean-Pierre už to ví.
ALEXANDRE FABBRI POHÁDKY A PASTIŠE
Máte pro mě něco?
- Víte, co to je? - Nemám tušení.
Určitě to bude prázdná krabice od doutníků.
Vy jste to věděla?
Uhodla jsem to.
Není tu odesilatel. Přišlo to z Paříže.
Děkuju.
Jean-Pierre, co...
Proč to děláte?
Opravdu byste to udělala?
Řekněte něco!
Aspoň něco řekněte!
Bože...
Je to tak složité...
Co je vám?
- Vzdávám se. To je všechno. - Omlouvám se.
Tati?
- Tati?! - Jsem ve vaně.
Nesahej na tu židli!
Zkus tohle.
Pěkná.
Ale ta druhá je příjemnější.
Tahle je z konce podzimu, ta druhá z počátku.
Uvidíme, jestli budou lidé o tu vůni stát.
Jdu se obléknout.
Tak už jsi to pochopila?
Přišel ti dopis.
Krásný rukopis.
Chceš?
Ne.
Zdržíš se na oběd?
Musím jít. Mám hodinu.
Muselo to být ve snu...
Viděla jsem obrázek.
Jednoduchý, až naivní...
Cestu v malém městě...
...lemovanou domy.
A v pozadí kostel.
Chagall?
To nebylo od Chagalla. Vysoký kostel z červených cihel...
Dost! Nicole, hraješ falešně.
Já vím.
Dobře, tak ještě jednou.
Nicole! Dost!
Pozor, prosím!
Slečna Ekartová se má dostavit...
Dovolte, prosím.
Pozor, prosím!
Vlak 3316 z Cherbourgu přijíždí na 18. nástupiště...
Kdo je tam?
Vlak 33 1 5 do Cherbourgu odjíždí z 19. nástupiště...
- Je na nádraží další kavárna? - Dole na rohu.
Je tam slyšet hlášení o odjezdech vlaků?
Nevím. Nikdy jsem tam nebyl.
Děkuju.
Dovolte, prosím.
Dáte si čaj?
Kávu.
- Prosím vás... - Čaj s citronem?
A kávu.
Stop.
Čekáte dlouho?
48 hodin.
Možná víc.
Ale stálo to za to.
- Musím se vám omluvit. - Proč?
Bál jsem se, že nepřijdete.
Já se bála, že tu nebudete.
Musel jsem tu být.
Čekal bych ještě dva dny.
Nebo tři.
Chtěl jsem si to ověřit.
Chtěl jsem vědět, jestli je to možné.
Co jste si chtěl ověřit?
Jestli je to psychologicky možné.
Co má být psychologicky možné?
Když jste tady, tak víte, že píšu knížky pro děti.
Ale teď chci napsat knihu...
Opravdovou.
Vypráví o ženě...
Ženě, která odpoví na zavolání neznámého muže.
Chtěl jsem vědět, jestli je to možné.
Jestli je psychologicky možné, aby žena...
Prostě, jestli je to možné.
Nic neřeknete?
Proč já? Proč jste si vybral mě?
Protože...
Nevím.
Děkuju za kávu.
Počkejte, prosím!
Máte volný pokoj do dvora? Jsem hrozně unavená.
- Které chcete patro? - Hlavně, aby tam byl klid.
- Pokoj 287. Chcete vzbudit? - Ne, děkuju.
Moc mě to mrzí.
Odpusťte mi to.
Co?
Při usínání jsem viděla snášející se prostěradlo.
Miluju tě.
Co o mně chceš ještě vědět?
Všechno.
Co je to?
To je na rozpraskané rty.
Sakra!
Rok jsem je hledala.
Veroniko...
Ano?
Už vím, proč jsi to byla ty.
Ano?
Nešlo o knihu.
Věděla jsem to.
- Co? - Proč jsi to dělal.
Od té noci, cos mi zavolal, dokonce i před tím...
Tys to věděla?
Všechno.
Nemá to s tím nic společného, ale třeba ano...
Celý život mám pocit, že jsem zároveň tady a někde jinde.
Těžko se to vysvětluje...
...ale vím...
Vždycky cítím, co musím udělat.
Kde je to? To není ve Francii.
To je z cesty do Československa, Maďarska a Polska.
Tohle bude Krakov.
To je pěkná fotka.
Ty v tom kabátě...
To nejsem já.
Ale ano, jsi to ty.
To není můj kabát.
- To jsem já? - Ano, ty.
Proč?
Proč jsou dvě?
Při představení je hodně používám.
Zničí se.
Zkus to.
Mám ti to přečíst?
23. listopad 1966 byl nejdůležitější den jejich života.
Narodily se ve 3 ráno,
ve dvou různých městech, ve dvou různých zemích.
Obě měly tmavé vlasy a zelenohnědé oči.
Když jim byly dva roky a už uměly chodit,
jedna si spálila ruku o kamna.
Za pár dní se druhá také chtěla dotknout kamen, ale včas ucukla.
Přitom nemohla vědět, že by se o ně spálila.
Líbí se ti to?
Mohl bych to nazvat "Dvojí život..."
Ještě nevím, jak je pojmenuju.
České titulky Hana Janovská